|
Møde i YellowstoneSå skulle vi videre fra Salt Lake City i Utah til Jackson i Wyoming, hvor vi jo dagen før havde bestilt værelse på Best Western The Logde. Det var den 7. juli 2006; dagen efter havde vi bryllupsdag, og den ville vi fejre i Yellowstone National Park, og Jackson ligger ikke så langt syd for parken, så det var et udmærket udgangspunkt. Gennem smukke bjerge til Jackson
Efter morgenmad på
hotellet (nok den bedste morgenmad på turen), forlod vi Salt Lake City omkring
08.30 med kurs mod Wyoming. Vi kørte ad I-15 mod nord, indtil vi nåede byen
Brigham. Her skiftede vi til U.S. Highway 89, som vi skulle køre på det næste
par dage. Hovedvejen var i begyndelsen en forholdsvis bred vej, men efterhånden
som vi kørte op i Wasatch Range, som er den udløber af Rocky Mountains, der
ligger øst for Salt Lake City, blev vejen smallere og smallere. Fra byen Logan
går vejen langs Logan River og gennem et forholdsvist højt bjergpas til Bear
Lake. Turen gennem bjergene var særdeles smuk, selv om den blev skæmmet af to
længere vejarbejder. Ved begge disse vejarbejder var vi så uheldige, at
skiltemanden vendte STOP siden af skiltet mod os, netop som vi kom kørende, og
da vejarbejderne strakte sig over forholdsvis lange afstande, måtte vi hver gang
holde en rum tid, før vi kunne køre videre. Området her oppe i bjergene rummer
et populært vintersportssted, Beaver Mountain Ski Area, men det så vi nu ikke
meget til her i juli måned. Til gengæld er Bear Lake helt klart et populært
sommerudflugtssted, hvilket vi ikke kunne undgå at se, da vi kom over bjergene
og ned til søen. Garden City, som var den by, vi kom ned til efter at have
passeret passet, var fyldt med campingpladser og marinaer, og der var utroligt
mange ude på søen i alle slags både, flest dog med sejl. Ved vejen langs med
søen så vi skilte, der forklarede, at vejen vi nu kørte på, var en del af det
gamle Oregon Trail, som i 1800-tallet var en af de vigtigste ruter, når
nybyggere rejste mod vest. Navnet fik sporet selvfølgelig fordi dette endte i
Oregon, men også nybyggere, der slog sig ned mange andre steder, rejste ad denne
rute. Hovedparten af husene i området var bygget i træ, typisk som blokhuse fra gammel tid, men selvfølgeligt langt større end de hytter som de oprindelige nybyggere havde boet i. Efter Afton kørte vi gennem Grover, Thayne, Freedom og Etna inden vi nåede Alpine. Her løber Salt River sammen med Snake River, der er en af USA's længste floder. Vi kørte langs denne flod det sidste stykke vej til Jackson, som efter ændringerne, vi besluttede dagen før, nu var dagens mål. Mens vi kørte langs floden, så vi utroligt mange, der raftede ned ad floden i større og mindre grupper, så det var åbenbart en populær beskæftigelse på de kanter. Også det hotel, som vi indkvarterede os på i Jackson, var bygget i tømmer og rå sten. Da vi kom op på værelset var gardinerne trukket for, og da Dorte trak dem fra, for at få lidt lys ind, sad der en bjørn uden for vinduet. Den viste sig godt nok at være udskåret i træ, men vi syntes alligevel, at den var et billede værd. Senere viste det sig, at der var mange af den slags udskårne bjørne på hotellet, både ved nogle værelser, men også nede ved receptionen. Her hang der også alle mulige jagttrofæer, fx elgsdyr- og wapitihoveder, og der stod såmænd også en udstoppet bjørn. Drama i Jackson
Suffragetterne demonstrerer ved forestillingen i Jackson Efter indkvartering på vores hotel, spadserede vi en tur ned til byens centrum. Jackson er en rigtig turistby, bygget op i Wild West stil, med masser af forhøjede fortove, falske facader, souvenirbutikker, barer osv., men på trods af turistpræget virkede den alligevel hyggelig på en eller anden måde. Også Jackson kan prale af buer af wapitigevirer, der danner indgange til byens torv, men de er knap så store som buen i Afton. Til gengæld praler byen af at have verdens største kugle af pigtråd, men den så vi nu ikke. Ved et senere besøg var Tim ikke tilfreds. Han syntes at bymidten var alt for turistet, så vi gik hurtigt hjem til hotellet igen. Mens vi stod på torvet, gik det
op for os, at noget skulle til at ske, og dette noget viste sig at være en wild
west forestilling i lighed med den, vi allerede havde oplevet i Williams,
Arizona, dog med en noget mere avanceret handling og mere dialog. Her i Jackson
var der også kvinder med, som spillede en væsentlig rolle i forestillingen. Hvad
den egentlig gik ud på er svært at forklare, men den indeholdt såvel helte som
skurke, suffragetter og mandschauvinister, skuddueller og hængninger, så der var
lidt for enhver smag. Og selv om man stod lidt trangt rundt om pladsen så var
det såmænd meget festligt. Desuden oplevede vi byens tidligere sherif, en
92-årig herre, der havde været med i forestillingen i over 50 år. Nu gik han
omkring og sørgede for, at publikum holdt sig uden for afspærringerne. Grand Teton National ParkDa vi kom ud fra hotellet
i Jackson, Wyoming klokken 8 om morgenen, viste termometeret kun 10° - ikke
meget i forhold til de 30-35, det havde været oppe på dagen før. Dagens program
bød på hele to nationalparker, nemlig Grand Teton og Yellowstone, så det var
klart, at vi ikke kunne nå at se alting begge steder. Vi havde derfor lavet en
plan. Grand Teton nationalparken er kendt for sine bjerge, som kaldes "Juvelen i
Rocky Mountains krone", så disse bjerge skulle vi naturligvis se. Jeg holder
meget af bjerge! Vi havde derfor
besluttet, at vi først ville besøge Grand Teton, som ligger lige uden for
Jackson. Herfra ville vi fortsætte mod nord og køre ind gennem den sydlige
indgang til Yellowstone National Park. Inde i parken går vejen i noget, der
ligner et ottetal. I dette ottetal ville vi tage den vestlige gren i den nedre
del af ottetallet og den østlige gren i den øvre. På denne måde regnede vi med
at få set et bredt udsnit af parkens seværdigheder. Vi skulle så køre ud af den
nordlige indgang til parken, og vi havde bestilt værelse på et hotel i den lille
by Gardiner i Montana, der netop ligger uden for den nordlige indgang. Gamle trofast
Lewis River. I baggrund bjergene i Teton Tange Det første stykke vej efter den sydlige indgang, er der ikke mange muligheder for svinkeærinder, for vejen går bare mod nord uden sideveje. Vi gjorde dog holdt et par steder, blandt andet ved et udsigtspunkt hvor man kunne se ud over bakker, med en masse fuldstændigt nøgne, og helt tydeligt udgåede, grå træstammer uden bark og grene, der stadig stod lodret, blandet med levende nåletræer. Det næste sted, vi gjorde holdt, var ved Lewis Falls, der er et mindre vandfald, som vi nødvendigvis måtte fotografere. Vi fik også taget et billede af Lewis River, der slynger sig gennem en grøn dal med Teton bjergkæden i baggrunden. Det er i dag et af de billeder fra vores tur, som jeg personligt holder mest af.
Fra mødet med Lewis River
fortsatte vi nord på mod det sted ved den sydvestlige ende af den store sø
Yellowstone Lake, hvor vejen fra den sydlige indgang møder det ottetal, der
"slynger sig rundt i parken". Yellowstone har i alt fem indgange. En mod syd som
vi kom ad, en mod nord som vi skulle ud ad og en mod vest. Til gengæld er der to
mod øst, en i den nordlige ende af parken og en i den midterste del. Den sydlige
er lukket længst hver vinter på grund af sne, typisk fra begyndelsen af november
til midten af maj, og kun den nordlige er åben hele året. Omkring Lewis Falls
kører man ind i den såkaldte Yellowstone Caldera (resterne af et kæmpemæssigt
udbrud, fra en såkaldt "supervulkan", der ligger under Yellowstoneområdet), der
dækker en stor del af parkens sydlige og centrale del. Da vi nåede ottetallet,
drejede vi mod vest, og begav os ud på den vestlige gren af ottetallets sydlige
cirkel. Vejen fører blandt andet over Craig passet i 2.518 meters højde og
derfra går det så nedad mod et af parkens mange områder med gejsere. I dette
tilfælde det såkaldte Upper Geyser Basin, der tæller en af verdens mest berømte
gejsere, Old Faithful. Den springer med stor regelmæssighed, og den skulle vi
naturligvis se. Det viste sig, at der var en del andre mennesker, der havde fået
samme gode idé! Surprice, surprice
Grand Prismatic Spring I alt er der ca. 480 km vej i
parken, og flere hundrede muligheder for at stoppe og se på forskellige
seværdigheder, så det er helt klart, at skal man se dem alle, har man brug for
flere måneder i parken. Da vi kom til parkeringspladsen ved Midway Geyser Basin,
var der mange biler, men slet ikke så mange som ved Old Faithful. Det viste sig,
at der var anlagt en sti, som førte rundt til flere af områdets interessante
varme kilder, blandt andet Grand Prismatic Spring. Turen rundt var omkring 1½
kilometer, så den besluttede vi os for at tage. Midway Geyser Basin ligger ved
floden Firehole River, og den første varme kilde, vi kom til, var Excelsior
Geyser. Dette har tidligere været en "rigtig" gejser, der havde udbrud, og
dengang (indtil 1880'erne) var det faktisk verdens største springkilde. Selve
åbningen havde en diameter på omkring 15 meter, som sendte vand op til 100 meter
op i luften. I dag springer den ikke mere, men er "bare" en varm kilde, der
pumper mellem 15.000 og 17.000 liter 93° varmt vand ud i floden hvert minut! Det
var dog dog en meget kort periode med mindre udbrud op til 10 meter i 1985 - så
forvent ikke at se udbrud her, selv om man måske kan være heldig at se den
boble. Selve søen ser blå ud og havde det ikke været for de dampe, der selv på
en varm dag stiger op fra vandet, havde det lignet en swimmingpool på et bedre
hotel. Jeg skal i øvrigt sige, at siden vi havde forladt Grand Teton National
Park var temperaturen steget fra de 10°, den havde været der, til respektable
33°, så nu havde Dorte smidt trøjen. ForfulgtDa vi kom tilbage til
parkeringspladsen, sludrede vi videre. Jens og Annette fortalte, at de faktisk
skulle have været til Yellowstone dagen før, men at de var blevet en dag længere
i Colorado, og vi fortalte, at vi slet ikke ville være kommet den vej, hvis ikke
vi havde ændret vores rute to dage tidligere, så vi kom fra Jackson i stedet for
fra Idaho, som vi oprindeligt havde planlagt. Så var vi nemlig kommet ind via
den vestlige indgang, og så havde vi nok ikke valgt at køre syd på i parken. Og
havde vi ikke talt med danskeren, eller var vi blevet ved Old Faithful lidt
længere eller kortere, så havde vi ikke været ved Grand Prismatic Spring, da
Jens og Anette kom. Jeg tør slet ikke begynde at regne på sandsynligheden for at
sådan et møde overhovedet kan ske. Hvor stor er sandsynligheden for at to
søskende, som uafhængigt af hinanden er på ferie i det vestlige USA, uafhængigt
af hinanden laver om på deres planer, så de begge kommer til Yellowstone samme
dag, kører ind på den samme parkeringsplads på nogenlunde samme tid, og så mødes
på en bræddesti ved en varm kilde? Det skal der nok en bedre statistiker end mig
til at regne ud. Nede ved bilen blev vi klare over, at Jens og Annette ikke
havde bestilt hotel den dag, så vi blev enige om, at vi da kunne følges ad
resten af dagen, og så kunne vi se, om de kunne få værelse på det hotel, hvor vi
allerede havde bestilt, eller måske på et i nærheden. Jeg skal nok lige tilføje,
at dette møde fandt sted den 8. juli, og vi havde netop bryllupsdag den dag.
Jens og Annette har bryllupsdag den 7. juli, altså dagen før, så vi kunne altså
fejre dobbelt bryllupsdag den aften, hvis vi kunne komme til at bo i nærheden af
hverandre. Men først skulle vi se mere af
parken. Vi blev derfor enige om, at køre til Norris Geyser Basin, hvor der også
skulle være nogle meget spændende gejsere, og derfra til Mammoth Hot Springs i
den nordlige ende af parken. Det første stop, vi gjorde, var dog ved vandfaldet
Gibbon Falls. Også her var der en masse af de afbarkede træstammer, som vi
tidligere havde set, men Jens kunne forklaringen, som han og Annette havde fået
et andet sted i parken. Som så mange skove i Nordamerika, rammes også
Yellowstone jævnligt af større eller mindre skovbrande. I 1989 var parken blevet
ramt af en skovbrand, der havde ødelagt ikke mindre end 45% af parkens træer.
Skoven er en naturskov, så den får lov til passe sig selv uden nogen form for
menneskelig indblanding Mange af træerne, der var ødelagt af branden, var ikke
væltede, og det var disse træer, der stadigt stod. Den sortsvedne bark var dog
efterhånden "vasket og blæst af", så træerne nu stod barkløse, og derfor havde
dette karakteristiske, grå udseende. De små træer var så de, der var skudt op i
den næringsrige jord, der faktisk kommer efter en brand. Alle var selvfølgelig
selvsåede, da man som sagt lader skoven passe sig selv. Så selv om branden
selvfølgelig var ødelæggende, er disse skovbrande også en del af den cyklus som
naturen gennemlever. Man regner med, at de tilbageværende døde træer vil vælte i
løbet af de næste 10-15 år og samtidigt vil de nye træer vokse op til den højde,
som de gamle havde, og om 20 år, ville alle spor af branden stort set være væk.
Ved vores besøg i 2010 og 2013, så det allerede meget bedre ud.
Til sidst gik vi lidt rundt ved
det såkaldte Porcelain Basin, hvor det igen er de farvede aflejringer, der
dominerer, og vi fik også set Emerald Pool, som er otte meter dyb, og igen meget
blågrøn, men med typiske gule svovlaflejringer i kanterne. De fleste gejsere og
kilder i Yellowstone indeholder basisk vand, men her ved Norris området, er alle
kilderne sure. Vi så også en række af de andre gejsere og varme kilder i
området, men de her nævnte var de mest spændende. Gejserne og de varme kilder
ved Norris er de varmeste i hele Yellowstone, med temperaturer på op over 100°.
Norris bassinet ligger lige der, hvor to geologiske forkastninger,
Norris-Mammoth forkastningen og Hebgen Lake forkastningen krydser Yellowstone
Calderaens nordlige rand. Det betyder at der er en stor geologisk aktivitet i
området, og så sent som i 1959 var der her et jordskælv, der blev målt til over
7,4 på Richterskalaen, hvilket er meget kraftigt. Det betyder også, at gejserne
og kilderne i området jævnligt ændrer karakter, fx fra at springe til ikke at
gøre det, fra at være regelmæssige til det modsatte og omvendt. Et eksempel er
Ledger gejseren, der indtil 1979 sprang meget regelmæssigt med 14 timers
mellemrum. Så holdt den pause frem til 1993, hvor den slet ikke sprang, og nu
springer den igen, men med meget uregelmæssige mellemrum.
Middag for fire og masser af vin
To gange bryllupsdagsmiddag på Yellowstone Mine Restaurant Det sidste sted, vi valgte at
gøre holdt, var ved Mammoth Hot Springs, som er et af de virkeligt berømte
områder i Yellowstone. Her standsede vi et par steder, men vi var alle fire
enige om, at vi havde set mange andre steder i parken, som var mere imponerende.
Vi forlod derfor parken ad den nordlige indgang, og fandt hurtigt vores hotel,
hvor også Jens og Annette fik et værelse. Vi var nu kommet til Montana – grænsen
ligger lige ved indgangen til parken. Gardiner er ikke specielt stor (omkring
800 indbyggere), men den har da indtil flere hoteller og restauranter, hvilket
selvfølgelig skyldes dens beliggenhed lige uden for nationalparken. Efter at
have sundet os lidt på værelserne mødtes vi i hotellets reception. Her fik vi
anbefalet et steakhouse, som lå lige ved siden af hotellet. Her fik vi rigtig
god mad, blandt andet hele, stegte hvidløg til forret, og filet mignon til
hovedret. Desuden fik vi en ret god vin, som vi fik drukket tre flasker af inden
vi var færdige. Der var i øvrigt to servitricer, én der serverede mad, og en
anden, der serverede drikkevarer. Den sidste var en ret ung pige, måske 25, som
vi blev helt gode venner med. Jens fik hende til at rødme, da han sagde, at "hun
bare kunne kalde ham 'onkel' – det var der i forvejen en masse unge piger hjemme
i Danmark, der gjorde". Vi sludrede ret længe med hende, blandt andet om hendes
job, hvor hun kom fra (hun viste sig faktisk at være født og opvokset Gardiner),
og at hun gerne ville flytte til Washington DC for at bo, men først skulle hun
arbejde et år i Texas osv. Hun skulle på ferie i Europa året efter, så Dorte gav
hende sit visitkort, hvis hun skulle komme til Danmark, men som forventet hørte
vi aldrig fra hende :-).
Stinkende kilder og analfabetiske bisoner
Hr. og Fru Bison på vej til morgenbad i Yellwostone River et sted i Hayden Valley. Dagen efter det
overraskende møde og udskejelserne med Jens og Anette om aftenen, ville vi køre
tilbage til Yellowstone og se mere nationalpark; vores billet gjaldt jo en hel
uge. Efter at have spist en fremragende morgenmad på samme restaurant, som
middagen blev indtaget på dagen før, tog vi afsked. Dorte og jeg kørte mod syd
og ind i parken ad den nordlige indgang, hvor vi var kørt ud dagen før. Annette
og Jens tog den direkte vej nord på til I-90. De skulle til Oregon, hvor de
dagen efter skulle flyve hjem fra Portland.
Undervejs kører man gennem
Hayden Valley og langs Yellowstone floden, og her så vi store flokke af bisoner,
hvoraf nogle var ret tæt på vejen, ja et par gange måtte vi holde stille, fordi
bisonerne havde fået lyst til at krydse vejen, og så har de altså
"forkørselsret". Vores mål var i første omgang Sulphur Caldron. Her kunne vi
ikke bare se, men også lugte jordens indre. Som navnet antyder, er der tale om
en svovlpøl, og der lugtede da også ganske friskt af rådne æg, og køn var den
heller ikke. Vandet i pølen har en surhedsgrad på omkring 1,8, hvilket svarer
til en mellemting mellem mavesyre og batterisyre, altså en temmelig stærk syre.
Trods det og trods de højre temperaturer lever der en stor mængde bakterier og
andre mikroorganismer i pølen. Fra svovlpølen gik vi over på den anden side af
vejen, hvor der også ligger et område med kilder af forskellige slags. Også her
gik vi en tur mellem svovldampene, og her mødte vi en bison, der ikke havde læst
eller forstået vejledningen for parken. Af denne fremgår nemlig at dyrene skal
holde sig mindst 25 meter fra turisterne (100 meter hvis man er bjørn), men
denne bisontyr lå bare ved stien og så ud som om, alle de bestemmelser "ragede
den en kommandantskid", som maskinmester Poul Reichardt siger i filmen SS
Martha. Farvel til Yellowstone
En stor wapitityr lader sig villigt fotografere, mens han holder øje med de ivrige kanonfotografer. Det var det sidste større dyr vi så, inden vi forlod nationalparken. Vi forlod parken af den
vestlige udgang, og gjorde holdt i byen West Yellowstone, der ligger lige uden
for parken, for at fylde brændstof på såvel bil som på os selv (menuen stod på
en hotdog til hver - og amerikanerne er faktisk ikke så gode til hotdog, i hvert
fald ikke så gode som dem, vi kan få herhjemme). Herefter kørte vi nord på mod
det sydlige Montana, da vi, gerne ville ramme Interstate 90. Vi tog U.S. 287,
der går nord på vest for parken. Vejen førte forbi søen Hebgen Lake, og her
oplevede vi et af de fænomener, som man også kan opleve i USA. Da vi kørte fra
West Yellowstone var det strålende solskin og temperaturen i skyggen var 36°,
men ved Hebgen Lake begyndte det at regne og temperaturen faldt til 10°, et fald
på 26 grader på kun ca. 10 minutter. Da regnen holdt op steg temperaturen igen,
dog kun til omkring 30°, og der blev den så liggende resten af eftermiddagen.
Hovedvejen fører gennem en smuk dal mellem bjergkæderne Madison Range og
Gravelly Range, og et langt stykke følger den Madison River. Floden her er et
paradis for fluefiskere, og der var masser af skilte ved forskellige huse, der
fortalte, at man her kunne få lov til (sikkert mod passende betaling) at fiske i
floden, og enkelte steder blev der sågar holdt undervisning i fluefiskeri.
Floden udspringer nede i nationalparken og løber derfra mod nord. Ved byen Three
Forks, hvor floden krydser I-90, løber den sammen med to andre floder, Gallatin
River og Jefferson River og de tre floder tilsammen danner Missouri floden,
USA's længste flod, der løber ud i Mississippi floden ved St. Louis, Missouri.
Så nu havde vi altså set denne flod både ved dens udspring, og dens udløb. |